До середини століття має з'явитись нове покоління економічно сильних країн. Хто претендує на це звання, які реформи проводять для цього, і чи мають шанс на успіх, пише The Economist. «Мінфін» публікує скорочену версію статті.
До 2050 року може виникнути нове покоління наддержав: хто бере участь у перегонах
![До середини століття має з'явитися нове покоління економічно сильних країн.](/img/2024/119368427/51ac0b8335c465d7a8e75dbcd046f1e8.jpeg?1704793940)
Які цілі ставлять країни
Прем'єр-міністр Індії Нарендра Моді хоче, щоб ВВП на людину перейшов до категорії високого доходу, встановленої Світовим банком. Лідери Індонезії вважають, що вони мають час до середини століття, щоб наздогнати багаті країни. Потім населення, що старіє, почне гальмувати зростання.
У цей же час закінчується багато реформ Мухаммада бін Салмана в рамках стратегії «Бачення 2030». Наслідний принц Саудівської Аравії хоче перетворити свою країну з виробника нафти на диверсифіковану економіку. Інші невеликі країни, включаючи Чилі, Ефіопію та Малайзію, розробляють власні схеми.
Вони сильно відрізняються, але в усіх є щось спільне: захмарні амбіції. Влада Індії вважає, що для досягнення мети, поставленої Моді, ВВП має зростати на 8% на рік — на 1,5% більше, ніж у середньому в країні за останні три десятиліття. Індонезії необхідне зростання на 7% на рік, порівнюючи із середнім показником у 4,6% за той же період.
Не нафтова економіка Саудівської Аравії має зростати на 9% на рік, порівнюючи із середнім показником у 2,8%. Хоча 2023 рік був гарним для всіх трьох країн, жодна з них не зростала такими темпами. Небагато країн змогли підтримувати таке зростання протягом п'яти років, не кажучи вже про 30.
Як цього досягти — незрозуміло. Щоб підвищити добробут, економісти, зазвичай, наказують лібералізацію реформ, які просувалися МВФ і Світовим банком із 1980-х років під кодовою назвою «Вашингтонський консенсус». Серед найширше прийнятих — надійна фіскальна політика та стійкі обмінні курси.
Сьогодні технократи закликають до пом'якшення правил конкуренції та приватизації державних компаній. Проте, ці пропозиції, зрештою, спрямовані на усунення бар'єрів для зростання, а не на його підвищення. Дійсно, Вільям Істерлі з Нью-Йоркського університету підрахував, що навіть серед 52 країн, які проводили політику, що найбільше відповідає Вашингтонському консенсусу, зростання ВВП становило в середньому всього 2% із 1980 до 1998 року. Моді та принц Мухаммад не хочуть чекати — вони хочуть швидко розвиватися.
Вони хочуть розвинути таку швидкість, яка спостерігалася у країнах Східної Азії у 1970-х та 1980-х роках. У міру поширення глобалізації вони максимально використовували масову та дешеву робочу силу.
Галузі промисловості будувалися за протекціоністськими стінами, які обмежували імпорт, а потім процвітали, коли заохочувалась торгівля з рештою світу. Пізніше іноземні компанії принесли ноу-хау та капітал, необхідні для складніших і прибутковіших товарів, підвищуючи продуктивність.
Тому не дивно, що лідери країн, що розвиваються, як і раніше, з ентузіазмом ставляться до виробництва. У 2015 році Моді оголосив про плани збільшити частку промисловості в індійському ВВП із 16% до 25%. «Продавайте будь-де, але робіть в Індії», — закликав він лідерів бізнесу. Камбоджа сподівається подвоїти експорт продукції зі своїх фабрик, окрім одягу, до 2025 року. Кенія хоче, щоб її виробничий сектор зростав на 15% на рік.
Ставка на виробництво
Проте, є одна проблема. Індустріалізацію ще важче стимулювати, ніж це було 40 чи 50 років тому. В результаті технологічних досягнень, для виробництва, скажімо, пари шкарпеток потрібно менше робочих, ніж будь-коли. В Індії у 2007 році для роботи заводу вимагалося вп'ятеро менше робітників, ніж у 1980 році. У всьому світі промисловість наразі працює на навичках і капіталі, яких удосталь у багатих країнах, і менше — на робочій силі, а це означає, що дешева робоча сила більше не дає перевагу і не допомагає швидкому економічному розвитку. Тому Моді та інші мають новий план: вони хочуть перейти на передове виробництво. Навіщо шити шкарпетки, якщо можна паяти напівпровідники?
Ця «екстраординарна одержимість створенням речей просто на технологічній межі», як висловився колишній радник індійського уряду, іноді призводить до старомодного протекціонізму. Індійським компаніям можна продавати будь-де, але Моді хоче, щоб індійці купували індійське. Він оголосив про заборони імпорту всього — від ноутбуків до зброї.
Але не весь протекціонізм старомодний. З моменту останнього спалаху в Індії у 1970-х роках заборони на імпорт та ліцензування змінили субсидії та податкові пільги. Тоді кожна інвестиція вище за певний поріг мала бути схвалена державним службовцем. Тепер високопосадовці отримують наказ від Моді залучати інвестиції у розмірі $100 млрд на рік. Ба більше, прем'єр-міністр оголосив, що залучення виробників чипів є однією з його основних економічних цілей.
Малайзія також пропонує бонуси фірмам, які займаються хмарними обчисленнями, та допомагає з витратами на заводи, створені в країні. Кенія будує п'ять безподаткових індустріальних парків, які будуть готові у 2030 році, та планує побудувати ще 20.
Деякого успіху вже вдалося досягти. Виробничий сектор Камбоджі минулого року додав до ВВП на 3% більше, ніж п'ять років тому. Компанії, які хочуть диверсифікуватись від Китаю, залучають низькі витрати, субсидії для високотехнологічного виробництва та державні інвестиції. Проте, в інших місцях все виявляється складнішим. В Індії частка виробництва у ВВП залишається стабільною.
Небезпека полягає в тому, що, прагнучи залучити високотехнологічне виробництво, країни, зрештою, повторюють минулі помилки. З 1960 до 1991 року частка обробної промисловості в індійському ВВП подвоїлася. Але коли у 1990-х роках було знято захисні бар'єри, продукція була досить дешевою для експорту ззовні. Цього разу ризик особливо великий, оскільки Моді вважає, що виробництво є синонімом «самозабезпечення», або здатності Індії робити все, що їй потрібно, особливо технології. Поряд із Індонезією та Туреччиною, Індія входить до групи країн, які розглядають збагачення, як шлях до сильнішої геополітичної позиції, збільшуючи ймовірність інвестувати не туди.
Середньорічне зростання ВВП
Зелені технології
Ці недоліки як базового виробництва, так і спроб забігти вперед допомагають переконати деякі країни спробувати інший підхід: залучити галузі, які використовують свої природні ресурси, особливо метали та мінерали, які забезпечують зелений перехід. Уряди Латинської Америки виявляють до цієї теми великий інтерес. Як і Демократична Республіка Конго та Зімбабве. Але саме Індонезія лідирує, і робить це з вражаючим лідерством.
З 2020 року країна заборонила експорт бокситів та нікелю, при тому, що на її частку припадає 7% та 22% усієї світової пропозиції відповідно. Чиновники сподіваються, що, зберігаючи жорсткий контроль, вони зможуть змусити нафтопереробників переїхати до країни. Потім вони планують повторювати цей трюк доти, доки не залучать до себе всіх учасників ланцюжка поставок, а індонезійські робітники не зможуть робити все — від компонентів батареї до вітряних турбін.
Посадовці також пропонують бонуси: грошима та пільгами. Індонезія перебуває у розпалі інфраструктурного буму: витрати у період із 2020 до 2024 року мають досягти $400 млрд, що на понад 50% більше, ніж у 2014 році. Сюди входить фінансування не менше 27 багатомільярдних промислових парків, включаючи парк Калімантан вартістю $129 млрд, збудований на 13 000 гектарах колишніх тропічних лісів Борнео.
Інші країни також пропонують «смаколики». Компанії, які хочуть встановити сонячні батареї у Бразилії, також отримають субсидії на їхнє будівництво.
Такий підхід — спроба масштабувати ланцюжок постачання енергії — має мало прецедентів. Головні нафтові країни світу, переважно, відправляють свою нафту за кордон. Справді, понад 40% світових нафтопереробних потужностей можна знайти в Америці, Китаї, Індії та Японії. Саудівська Аравія переробляє менше чверті, що вона виробляє; Saudi Aramco, її державний нафтовий гігант, має переробні потужності у північному Китаї.
Читайте також: 14 головних конфліктів 2023 року та нові війни: геополітична мапа на 2024 рік
Експерименти із заборонами на експорт, здебільшого, проводилися на простіших товарах, таких як деревина в Гані та чай у Танзанії. Але отримати нікель настільки чистий, щоб його можна було використовувати в електромобілях, набагато складніше, зазначає Метт Гейгер із гедж-фонду mjg Capital. Для цього потрібно три різні типи фабрики, і нікель потім повинен пройти ще декілька етапів, перш ніж він увійде до автомобілю.
Викопне паливо зробило деякі частини Перської затоки багатими, але майже кожна галузь у світі постійно споживає нафту. Немає жодної гарантії, що віддача від зелених металів буде такою ж великою. Батареї необхідно замінювати лише кожні декілька років. Офіційні особи в Міжнародному енергетичному агентстві вважають, що окупність від зелених товарів досягне піку протягом найближчих декількох років, після чого попит почне спадати. Ба більше, технологічний розвиток може раптово зменшити інтерес до певних металів (скажімо, якщо інший тип хімії в батареї стане домінуючим).
Перемогти буде складно
Сьогодні політики в країнах, що розвиваються, беруть приклад із Китаю та Південної Кореї. Мало хто пам'ятає інтервенціоністські дурниці своєї країни. У 1960-х і 1970-х роках не лише у Східній Азії з ентузіазмом експериментували з промисловою політикою — багато хто в Африці також захоплювався цим. Упродовж більшої частини десятиліття два регіони зростали однаковими темпами. Однак, із середини 1970-х років стало очевидним, що політики в Африці зробили неправильні ставки. Боргова криза запустила десятиліття, відоме як «африканська трагедія», коли економіка континенту скорочувалася в середньому на 0,6% на рік. Пізніше, у 2000-х роках, саудівські чиновники безуспішно витрачали великі кошти на розвиток нафтохімічної промисловості, забуваючи, що доставка нафти за кордон коштує дешевше, ніж плата людям за роботу вдома.
Ставки високі. Більшість країн вклали величезні суми в обраний ними шлях. Для невеликих економік, таких як Камбоджа чи Кенія, результатом може стати фінансова криза, якщо щось піде не так. В Ефіопії це вже сталося, а дефолт за боргами супроводжував громадянську війну. Навіть більші країни, такі як Індія та Індонезія, не зможуть дозволити собі другий удар по розвитку. Вартість нинішніх зусиль, якщо вони зазнають невдачі, і населення, що старіє, залишать їм мало місця для маневру. Багатші країни також обмежені, хоча й іншим ресурсом — часом. Саудівська Аравія має розвинутись до того, як попит на її нафту впаде, інакше, буде мало способів підтримати своїх громадян.
Читайте також: Маловідома китайська компанія вже продає більше електромобілів, ніж Tesla
Змінюється спосіб зростання країн. Відповідно до роботи Дені Родрік із Гарвардського університету, виробництво було єдиним видом роботи, де бідні країни підвищували свою продуктивність швидше за багаті, тому й наздогнали їх. Сучасна промисловість може запропонувати такої ж переваги. Замість витрачати час, намагаючись зробити виробничі процеси трохи ефективнішими, робітники в країнах все частіше добувають зелені метали (працюючи в галузі із свідомо низькою продуктивністю), обслуговують туристів (ще один сектор із низькою продуктивністю) і збирають електроніку (замість того, щоб робити складніші компоненти). Все це означає, що перегони за лідерством у 21 столітті будуть виснажливішими, ніж у 20 столітті.
Коментарі - 7
Тому, фактично, «багатим» країнам на даному етапі вигідно, щоб «бідні» якомога швидше багатіли. Це автоматично призведе до росту споживання продукції усіх країн. Але досягти такого балансу досить складно, особливо в нинішніх умовах деглобалізації. Хоча, МФВ та купа інших займаються чимось схожим. Не тільки дають гроші, а намагаються максимально підтягнути економіку (і рівень життя) висуваючи вимоги реформ. Забезпечуючи тим самим зростання глобальних ринків.
І цивілізованим країнам цього достатньо.