Політики зробили висновки з кризи 2008 року і використовували ширший арсенал інструментів для боротьби з наслідками Covid. Що змінилося у світовій економіці і як це впливатиме на наше майбутнє, розповів Bloomberg. «Мінфін» обрав головне.
Чому після пандемії світова економіка ніколи не буде такою, як раніше
![Політики зробили висновки з кризи 2008 року і використовували ширший арсенал інструментів для боротьби з наслідками Covid.](/img/2021/65763254/86a56d203eacc1cac8857c1075a22882.jpeg?1622712710)
Рецепт виходу з кризи
Можуть знадобитися покоління, щоб позбутися від глибоко укорінених уявлень про те, як потрібно керувати економікою. Зазвичай для того, щоб змінити політичний курс, має відбутися щось важливе. Щось на кшталт covid-19.
У 2020 році, коли вибухнула пандемія і економіки у всьому світі опинилися в ізоляції, політики, недовго думаючи, по суті перервали діловий цикл. Зокрема, у США сплеск державних витрат вивів економіку з найглибшого спаду за всю історію — швидше, ніж будь-хто очікував, — після чого вона опинилася на порозі буму. А це може призвести до структурних трансформацій економічної теорії і практики.
Велика рецесія, що послідувала за крахом 2008 року, вже змусила інакше подивитися на багато речей. Але загальний підхід — концепція, що існувала з того часу, як президент Рональд Рейган і голова ФРС Пол Волкер керували економічною політикою США у 1980-х роках, — залишився практично незмінним. Загалом, він передбачає стримування інфляції та керування темпами економічного зростання за рахунок регулювання вартості приватних запозичень, а не за рахунок державних витрат.
Пандемія змусила відмовитися від цих норм у всьому світі. У новій економіці фіскальна політика відсунула монетарну політику на другий план. Уряди спрямовували гроші безпосередньо домогосподарствам та підприємствам і сформували рекордний дефіцит бюджету. Центральні банки грали другорядну і допоміжну роль — скуповуючи державний борг, що збільшується, та інші активи, зберігаючи низьку вартість запозичень і наполягаючи на тому, що зараз не час турбуватися з приводу інфляції.
В результаті у США і в меншій мірі в інших розвинених країнах почалося набагато швидше відновлення, ніж після 2008 року. Цей успіх відкриває новий етап у політичній боротьбі. Тепер політики знають, як вийти з кризи.
Гроші всім і відразу
За словами Кашкарі, у 2008 році американські політики діяли занадто вибірково, визначаючи, хто повинен отримувати допомогу, і допустили помилку, зробивши занадто мало. У статті Washington Post, опублікованій 27 березня 2020 року — того ж дня, коли законодавці прийняли Закон «Про надання допомоги та економічної безпеки у зв'язку з поширенням коронавірусної інфекції» на суму $2,2 трлн, — Кашкарі проаналізував попередні зусилля, що покликані допомогти домовласникам, які зіткнулися з труднощами при виплаті іпотеки.
«Використовуючи різні критерії, щоб переконатися, що допомогу отримують тільки сім'ї, що мають на це право, ми різко звузили і сповільнили програми, що призвело до глибшої корекції на ринку житла, з великою кількістю стягнень за заставними, ніж якби ми надали позичальникам надмірну допомогу», — написав Кашкарі. — У результаті американський народ заплатив більше через наші спроби заощадити їм гроші".
І навпаки, в пандемію логіка була приблизно такою: очевидно, що жоден американець, який опинився без роботи через пандемію, — в основному низькооплачувані працівники ресторанів та інших галузей сфери послуг — втратили роботу не зі своєї вини.
Тому політики відчувати себе впевнено, виділяючи великі суми в рамках фіскальних заходів. На відміну від дій ФРС, які переважали у боротьбі з минулими кризами, державні витрати спрямовувалися безпосередньо на банківські рахунки людей.
Прямі платежі домогосподарствам із низькими доходами можуть стати новим потужним інструментом для захисту людей, що знаходяться на нижній сходинці економічних сходів, від зниження добробуту, яке завжди супроводжує спади. За словами Дж. Мейсона, доцент Коледжу кримінального права ім. Джона Джея в Нью-Йорку, тепер, коли цей захід використовувався під час однієї рецесії, буде важко стверджувати, що його не варто використовувати під час наступної.
Ризики розгону інфляції
У той же час розгорілися палкі суперечки з приводу того, наскільки великий ризик інфляції. З одного боку, деякі економісти і інвестори з Волл-стріт відзначають, що домогосподарства накопичили великі суми завдяки стимулам і економії в умовах ізоляції, і вони хочуть швидше вийти з дому і витратити гроші, оскільки вакцинація набуває все більшого поширення. Вони вважають, що це призведе до інфляційного буму, що підтверджує найвища з 2008 року інфляція на рівні 4,2% у квітні.
Показники очікуваної інфляції на ринку облігацій протягом наступних п'яти років також перебувають на десятирічних максимумах, хоча після коригування з урахуванням рекомендованого показника ФРС вони, як і раніше, передбачають інфляцію приблизно на тому рівні, який хоче центральний банк.
Читайте також: Топ-20 кращих книг для початківців і досвідчених трейдерів
Лоуренс Саммерс, який був міністром фінансів при Біллі Клінтоні і директором Національної економічної ради при Барак Обамі, вважає, що Байден вклав в економіку занадто багато грошей, порівнюючи з розміром пробоїни, що утворилася через пандемію.
«Потрібно діяти послідовно і при цьому правильно рахувати, — заявив він в ефірі Bloomberg TV у квітні. — Мене турбує, що ця програма може перегріти економіку».
Стриманий оптимізм
У протилежному таборі опинилися економісти з адміністрації Байдена і ФРС, а також більшість аналітиків з Волл-стріт та інвестори, які купують облігації, захищені від інфляції. Всі вони очікують, що після тимчасового сплеску ціни будуть відносно стриманими.
Подібна думка сформувалася протягом десятиліття до пандемії. Вважалося, що інфляція посилиться на початку 2010-х років на тлі посткризового дефіциту бюджету і друку грошей ФРС, а також наприкінці 2010-х років, коли рівень безробіття впав до найнижчого рівня за останні півстоліття. Але цього так і не відбулося. Інфляція знижується в усьому світі протягом десятиліть.
Читайте також: $6 трлн Байдена і реакція фінринків: яку стратегію обрати інвесторові
Багато людей, які очолюють центральні банки, міністерства фінансів або економічні відділи, ще пам'ятають інфляцію 1970-х років і її наслідки. Але під їх керівництвом все більше молодих економістів, які ніколи не стикалися із сильними коливаннями цін у розвиненому світі — і які заперечують проти цілковитої зосередженості на інфляції на шкоду соціальним пріоритетам, таким як неповний робочий день і справедливіший розподіл доходів і багатства. Ці економісти швидше назвуть головним ворогом суспільства нерівність, аніж інфляцію.
Проблеми зростання
Хоча завдяки вдосконаленій структурі нова економіка має передумови для боротьби з рецесіями, їй ще належить впоратися з потенційними проблемами, пов'язаними з різким зростанням. Її прихильники вважають, що інфляційний тиск, на стримування якого була спрямована політика у 1980—2020 роках, не виникне найближчим часом.
Якщо інфляційні ризики матеріалізуються, почнуться суперечки з приводу того, як ними керувати. Якщо ця робота залишиться в компетенції ФРС, і проводитиметься монетарна політика в стилі Волкера, люди залишаться без роботи, що найсильніше вдарить по найбільш незахищених верствах населення. Це завадило б формуванню більш соціально інтегрованої економіки.
Популярності набувають альтернативні методи, наприклад, підхід, пропагований прихильниками сучасної грошової теорії. На думку Стефані Келтон, професора Університету штату Нью-Йорк у Стоуні-Брук, уряд повинен використовувати для керування інфляцією фінансові та нормативні інструменти, а не такий грубий інструмент, як відсоткові ставки.
Наприклад, стимули для виробників можуть допомогти уникнути виникнення вузьких місць у виробничому процесі, які призводять до зростання цін, а податки на заробітну плату можуть коригуватися, коли необхідно підвищити або обмежити споживчий попит.
Після пандемії подібні дискусії, швидше за все, будуть трохи масштабніше вільніші, ніж декілька років тому.
Читайте також: Курс долара, інфляція і держборг: прогноз до кінця 2021 року
«У нас було покоління, у якого при розробці макроекономічної політики домінував нав'язливий страх зробити занадто багато, — заявив Мейсон, економіст неортодоксального напрямку. — Страх перед інфляцією, що підстерігає за кожним кутом, страх, що державний борг перевищить якусь неадекватну, але лякаючу межу, страх, що занадто велика допомога людям, які залишилися без роботи, підірве стимули до роботи».
«Минулого року, — додав він, — ми, судячи з усього, позбулися подібного мислення».
Коментарі - 12
Детальніше читайте на УНІАН: https://www.unian.ua/economics/agro/ft-globalni-cini-na-produkti-zrosli-naybilshe-za-10-rokiv-i-dali-bude-shche-girshe-novini-11442319.html
У нас был опыт 1917 года.
К сожалению, пендосы читали о тех событиях только в газетах и книгах.
А вот ошутили бы на своей шкуре…
И чему вообще может научить опыт 100 летней давности?
Мы живем в другую эпоху и с другими правилами игры.
Вы скажите какая сфера жизни осталась на том же уровне, что и 100 лет назад?
Но что там выше имелось ввиду про 1917й — самому интересно
Потому как человек остается человеком и последние 2 тыс лет цивилизации ничто перед нашими инстинктами и эволюцией в «парочку» миллионов лет…
Я не про это сейчас толкую.
Сравнивать кризис 2021 даже с 2008 уже не актуально. Слишком много изменилось с тех пор. А я уже не говорю про 1917.
В «счастье» попадают гиперинфляции, минимум 3 голода, мировая война и коллективизация.
Ну и конфискационные денежные реформы.
Но мой вопрос был: «И чему нас опыт 1917 года научил?»
Т. е. чем мы такие мудрёные по сравнению с, как Вы выразились, «пендосами»?
Некоторые его даже застали.
-Нет, этот кризис зацепит богатых, а нас он просто затопчит.
— не работай
— бери неподъемные долги, лучше ипотеку и кредит на образование
— громко кричи «караул!»
— придет дядя Байден, соберет с работающих дурачков налоги, напечатает триллион-другой, обесценив накопления работающих дурачков
— выплатит твои долги, заодно даст тебе пособие, потому что твое банкротство обойдется дороже